Aurora Amelia Joplin írónő verseit, novelláit, gondolatsorozatait olvashatja a kedves olvasó. A veresekben a lélek és szeretet összefonódik, az írásokban az önszeretetről, önismeretről, egy jobb élet elérésről kaphat leírást, amelyek a szerző saját tapasztalataiból íródtak és jelenleg is íródnak.
2024. július 26., péntek
Láthatatlan Nyugalom
2024. március 26., kedd
Zéta és Béta hihetetlen kalandjai
(Rose Logan)
Egy fantasztikus hely tárul elénk egy családi ház szobájának ablakából. Ahol Bendegúz a kis gézengúz fiúcska, aki már nem is olyan kicsi, nagyon szereti a természetet, és a benne lévő állatokat. Folyton kint van a szabadban, amikor csak teheti. A hangyák a kedvencei, figyelte őket órákon át, hogy vonulnak a boy felé. Gondolt egyet, aztán szedett párat a sokadalomból. Csipkedték a kezét, de hiába őt ez nem zavarta. Sőt izgalmasnak találta. Bendegúz besietett a szobájába, szerencséjére már fel volt készülve, a hangyák fogadására. A terrárium az ablak előtt volt egy kis asztalon, benne homokkal, épített nekik bele egy igazán érdekes hangyavárat, Előtte természetesen, utána olvasott pontról- pontra, hogyan is kell építeni a hangyák várát. Villámgyorsan beletette az izgő-mozgó hangyákat a terráriumba lezárta a tetejét. Eléjük ült egy székre a terrárium elé, és figyelte hogyan viselkednek a hangyák. Annyira beléjük feledkezett, észre se vette, hogy anyukája többször is szólítja az ajtóban állva.
– Beni! gyere vacsorázni. – mondta neki anyukája sokadszorra.
Sok idő elteltével feleszmélt kábulatából, hallotta a hangfoszlányokat, de hirtelen riadt fel kedves bűvöletéből. Ki szaladt a konyhába, leült a székre, és így szólt:
– Ne haragudj anya! – de figyeltem a hangyákat. Belefeledkeztem a nézésükbe.
– Jaj! Beni behoztad ide a lakásba őket? – kérdezte izgatottan anyukája.
– Ne aggódj anyu! – terráriumba raktam a hangyákat. Készültem! – mondta kedves hangon Beni anyukájának! Édesanyja el mosolyodott egy picit.
– Te vállalod értük a felelősséget fiam! – csak vigyázz ki ne másszanak onnan a kis kedvenceid. – felelte anyukája kissé félő hangon. Beni villámgyorsan lenyelte az utolsó falatot, sietett vissza az apró újdonsült barátaihoz. Ennyit még utána szólt anyukájának, szobájából.
– Ne, félj anya nem lesz gubanc! – felkészültem mindenre. – felelte határozott hangon Bendegúz. Eljött az este Beni álomra hajtotta fejét, és ezalatt a terráriumban...
És ekkor elkezdődött a mesebeli élet. A hangyák közül ki tűnt két hangya, az egyiket Zétának hívták a másikat Bétának. Zéta mindig is izgágább volt társainál, legjobb barátja Béta, sülve – főve együtt voltak. A kolónián belül is, persze a szabályokat betartva ide vagy oda barátság, de a kolónia rendje szent a hangyák életében. Zéta fel s alá mászkált idegesen, hirtelen megtorpant.
– Béta ez túl tiszta hely, hol vannak a fák?
– Hol vannak a többiek és a királynő sincs itt. gyanakodva vakargatta fejét Zéta.
– Nem tetszik ez nekem! – És ez – az átlátszó valami? Át se tudunk rajta menni! – felelte barátjának idegesen Zéta.
– Béta ne ijedj meg, de az a gyanúm fogságban vagyunk. Béta így szólt:
– Akkor most mi lesz? – mondta dadogva Zétának. Béta minden ízében remegett.
– Ne félj! Béta megvárjuk a megfelelő pillanatot és megszökünk. –felelte biztatóan Zéta. A két kis hangya álmosan bement a várba, és nagy nehezen elaludtak.
Másnap reggel gyönyörűen sütött a nap, ontotta fényét a szoba ablakán. Bendegúz nyitogatni kezdte szemeit, felült az ágyon nagyokat nyújtózva ásítozott. A terráriumban is elkezdődött a napi rutinos élet. Zéta alaposan megtisztálkodott, Béta még mindig aludt. Zéta keltegetni kezdte,
– Béta kelj fel! No! hasadra süt a nap.
– Haddjál aludni tovább! – felelte álomittasan Béta.
– Na! Kelj fel! ma megszökünk. – válaszolta kissé mérgesen Zéta.
– Jól van, már fent vagyok! – válaszolta Béta.
– Van már valami terved? – Kérdezte izgatottan.
– Igen van! – felelte Zéta. – Az etetés idejét megvárjuk és gyorsan eliszkolunk amikor szabaddá válik ennek az átlátszó valaminek a teteje.
– De nem szabad félned Béta! gyorsnak kell lennünk. – felelte barátjának. Bendegúz ez idő alatt felöltözött, kinyitotta az ablakot kicsit, odament a terráriumhoz, kinyitotta a tetejét félig elhúzva. Bendegúzt anyukája szólította eközben:
– Gyere Beni reggelizni! Beni kiszaladt a konyhába, a terrárium félig elhúzva úgy maradt. Zétának és Bétának eljött az ideje, felmásztak nagy nehézségek, árán az üvegfalon és gyors iramban már kint is voltak. Az-az lent a földön. Óriási világ tárult eléjük. Hatalmas volt minden.
– Kisfiam, rakj rendet a szobádban reggeli után jó? – kérte anyukája Bendegúzt kedvesen miközben reggeliztek.
– Rendben anya!
– Sietek is, mert félig nyitva hagytam a terrárium tetejét. Adni akarok nekik enni.
– Akkor siess nehogy kimásszanak fiam. – felelte aggódó hangon anyukája. Bendegúz berohant a szobájába, adott nekik enni, gyorsan vissza zárta a terrárium tetejét. Elkezdett rendet rakni ahogyan anyukája kérte ledobta az ágyon lévő könyvét a földre, amit előző este olvasott. A két hangyára esett, persze ezt Bendegúz nem tudhatta, hogy amíg ő reggelizett, két hangyája meglógott.
– Jesszusom! mitől lett hirtelen ilyen sötét?
– Kérdezte félve Béta Zétát. – Én se látok semmit.
– Ne félj, Béta megpróbáljuk felemelni egyszerre jó? – mondta Zéta barátjának.
– Háromig számolok oké? – megpróbáljuk együtt megemelni ezt a valamit, amitől hirtelen éjszaka lett. – mondta Zéta biztatva Bétát. – Egy.… kettő... három! Egyszerre próbálták emelni ezt a nagy valamit, ami rájuk pottyant felemelni. Erőlködtek szegények, többszöri emelgetés után, is de ez a nagy valami erősebb volt náluk.
– Jaj! Ez nagyon nehéz ez-az óriási „izé”. – felelte remegve Béta. Ekkor egy búgó hangú óriás, közeledett és csak jött közelebb és közelebb.
(Aurora Amelia Joplin)
Félelmetes hangja volt a búgó óriásnak. A sötétben meg nem láttak semmit sem a kis hangyák. Ekkor hirtelen világos lett. Beni a kisfiú felvette a könyvet, ami a sötétséget okozta. Zéta megszólalt:
– Béta gyere! Gyorsnak kell lennünk, el kell menekülnünk, mert hatalmas szele van a nagy búgó izének!
Nagyon gyorsan elindult Zéta az ablak felé, mivel érezte a kinti friss levegőt, ami beáramlott a szobába, Béta igyekezett utána. Kifulladva elérték az ablakpárkányt. Hirtelen megérezték a napfényt és a friss levegőt, és elindultak lefelé a falon. Nagyon örültek, hogy végre igazi földet éreztek a talpuk alatt. A börtönben töltött idő, mert hiszen az volt nekik a terráriumban soha nem nyújtotta ezt az érzést, mint a friss levegő és az igazi föld. Nagy csendben igyekeztek minél távolabb kerülni a háztól, ahonnan megszöktek. Egyszer csak Béta megszólalt.
– Zéta meg kellene keresni az igazi családunkat, mert létezik valahol egy nagy erdőben az ősi családunk. Mit szólsz hozzá? – kérdezte Béta.
– Én is pont erre gondoltam, de vajon merre lehet az erdő? Ki kell találnunk merre induljunk. Van egy ötletem. Válaszolta Zéta.
– Hallgatom. Mondta izgatottan Béta.
– Mielőtt fogságba kerültünk, ismertem egy öreg bölcs hangyát. A bolyhunkban élt. Mindenki hozzá fordult tanácsért. Elmegyünk hozzá, és megkérdezzük hol van az erdő, ahol az ősi családunk él. Ő biztosan tudja. – mondta Zéta.
– Hú, de okos vagy Zéta! – mondta ámulva Béta.
Elindultak a régi otthonuk felé, ami nem volt messze. Onnan csalogatta Beni a kisfiú be a házba őket. Maradtak még páran a régi családjukból mindenki nem került fogságba. Oba az öreg hangya fogadta őket. Már alig bírt menni. Nem sokan maradtak az otthonunkban, mert a kisfiú fogságba ejtette őket. Elmondta nagyon messze van az erdő, a városon túl, ott élnek az ősi családjuk a vörös hangyák. Ő is az idősektől hallotta gyermekként. Veszélyes odajutni, mivel a városból kell először kijutniuk. Az öreg Oba arra kérte a két bátor kis hangyát először szabadítsák ki a fogságba ejtett testvéreiket. Ha nekik sikerült kiszabadulni akkor többieknek is fog. Zéta és Béta elgondolkodott, hogy bizony igaza van Obának hiszen sok testvérünk ott van bezárva a terráriumban. Ha őket kiszabadítják akkor fognak útnak indulni a nagy erdőbe.
– Kell egy jó terv. – mondta Béta.
– Először is ketten kevesen vagyunk, kell segítség. – válaszolta Zéta.
– Azt hiszem szólalt meg Oba, tudok nektek segíteni. Van egy ősi könyv a birtokomban, varázsigékkel. Bizony most nagy szükségetek lesz rá. Látom itt az idő, hogy elővegyem. Létezik egy erős hangya angyal, nagyon kevesen idézték meg. Én ide hívom, hogy segítsen nektek. Oba elővette a varázskönyvet, és elmondta a varázsigét.
– Adiuva me angelum – (Angyal segíts!) – mondta meghatóan Oba.
Hirtelen nagy fényesség lett a szobában, és egy alak rajzolódott ki. Nagy termete volt, és ezüst szárnyai voltak. Fényes volt a teste, és sokkal nagyobb volt az átlagos vörös hangyáktól. Mosolygott és bemutatkozott.
– Hívtatok jöttem, hogy segítsek nektek. A nevem Zanit, a hangyák segítő angyala vagyok. Miben segíthetek? – mondta Zanit.
Ámultak, bámultak a kis hangyák, még Oba is. Elmondták, hogy szeretnék kiszabadítani a testvéreiket a fogságból, de ketten kevesek, és segítségre van szükségük.
– Rendben, készítünk egy tervet. Tudjátok én nagyon erős vagyok, és tudok repülni. Elviszlek a hátamon titeket, és megmutatjátok honnan kell kiszabadítani a testvéreiteket. Felmérjük a helyszínt. Ha kell hívok még angyal testvéreket, mennyek birodalmából. Most pihenjetek, holnap elindulunk, és kiszabadítjuk a többieket. – mondta Zanit az angyal hangya.
(Rose Logan)
Elindultak kiszabadítani testvéreiket, Zéta és Béta mutatta az utat a fiúcska házához. Repültek Zanit hangya hátán, érezték arcukon a friss korai szellőt.
– Ott – ott! Állj meg! – kérlek mondta Zéta.
Szerencséjükre az ablak nyitva volt. Berepültek a szobába, a fiú nem tartózkodott a szobájában, de a hangját hallották. A terrárium teteje zárva.
– Meg kell várnunk az etetés idejét! – mondta Zéta Zanitnak.
Akkor tájban, hat és fél hét magasságában járt az idő. A nap fordulásából érzékelték a hangyák. Elrejtőztek egy magas, de eléggé terebélyes növény mögé, ott vártak csendesen. Vártak és vártak türelmesen. A nap egyre fényesedett az égbolton. A fénye bevilágította az egész szobát. Béta szíve hevesebben kezdett el verni. Mert Beni közeledett a szoba felé, Béta nagyon félt, minden porcikájában remegett.
– Ne félj! – nem lesz baj! – suttogta halkan-nagyon halkan Zéta. Beni léptei, egyre közeledőnek volt hallható. A hangyák földrengésnek érezték, az ember gyerek lépteit. Beni odament a terráriumhoz, félig elhúzta megetette a hangyákat. Édesanyja segítséget kért Bendegúztól, menjen el a boltba. Beni ki szaladt a konyhába anyukájához, a terrárium ismét nyitva maradt félig.
– Itt az idő cselekednünk kell gyorsan – mondta Zéta izgatottan. Oda siettek a terráriumhoz, Zanit egy varázsigét mormolt sietve. Egyszerre csak hirtelen meseszép fény vette körül, a kis hangyák az ott maradottak kiemelkedtek a terráriumból pár másodpercig lógtak a levegőben, de villámgyorsan Zanit a hátára tette őket biztonságosan. Kis idő elteltével, mindenki az angyal-hangya hátán, kiröpült az ablakon. A hangyák egyszerre éljeneztek.
– Éljen! Szabadok vagyunk! – mondták egyszerre boldogan. A kis hangyák érezték, a szabadság ízét, a friss levegőt, hallották a fák susogását, érezték a káprázatos napfényt. Odaértek a hangya várhoz, a kolónia többi tagja, már nagyon várta a kis kiszabadítók csapatát. És feltűntek a csodálatos kék égen kis vártatva. A lent várakozó kis hangyák, észrevették őket, és látták, hogy sikeres volt a szabadító akció. Landoltak sikeresen, Zanit hangya hátán ülve a kiszabadított hangyák. Megölelték egymást a viszontlátás örömére. Körbe vették, a náluk hatalmasabb Zanit angyal hangyát, szinte bálványozva nézték, elbúcsúzni készültek tőle az apró hangyák.
– Zanit angyal hangya! – köszönjük a segítségedet! – mondta Oba az öreg hangya, nagyon hálásak vagyunk neked.
– Szívesen segítettem ugyan. – válaszolta Zanit.
Egy csodálatos fény vette körül Zanit és a magasba emelkedett, egy káprázatos fény kíséretében, haladt az ég felé. Távozva még ennyit mondott
– Ha bajban vagytok csak hívjatok! Ahogy jött a fénysugárral el is tűnt.
– Kedves kis hangyáim, – figyeljetek rám! –mondta Oba a bölcs öreg hangya. Minden szempár rászegeződött, néma csend lett, igy várták öreg vezetőjük, mondanivalóját.
– Kedves kis hangyáim! – figyeljetek.
– Holnap! útra kelünk, megkeressük, – Őshazánkat!
– Pihenjetek!
– Nagyon hosszú lesz az út. – mondta Oba a bölcs hangya.
Másnapra virradt a reggel, A nap felváltotta az álmos holdat, az égen. A kis hangyák, sorakozva már, útra készen. Várták Obát de nem jött, kicsit vártak még rá, de a bölcs hangya nem jelent meg köztük... Zéta megnézte, hogy hátha baj történt a bölcs öreg hangyával, de semmi baja nem volt szerencsére.
– Kérlek, Tisztelettel Oba gyere, mert már csak rád várunk! – mondta mély alázattal Zéta.
– Kedves bátor Zéta! – én már túl öreg vagyok ilyen hosszú úthoz.
– De itt és most! – kinevezlek a hangyák vezetőjének! – válaszolta Oba.
– De az nem lehet, hiszen én olyan fiatal és tapasztalatlan vagyok. – válaszolta Zéta.
– Ugyan, ugyan!
– Hiszen félelmet nem ismerve kiszabadítottad a többieket is – mondta Oba.
– és most odaadom az ősi varázskönyvet, hasznotokra lehet még az utatok során.
– Induljatok! – minél előbb nagyon hosszú lesz az út.
A hangyák vártak, hogy végre elindulhassanak, egyszer csak megjelent Zéta a varázskönyvvel a sor élére állt, így szólt:
– Az a megtiszteltetés ért, hogy én vezethetlek benneteket, az Őshazánkhoz.
– Oba kérte, hogy mielőbb induljunk, de ő nem tud velünk jönni, mert túl idős ehhez az úthoz, inkább itt marad.
– Induljunk, hát kis hangyáim. – mondta újdonsült vezetőjük a hangyabolynak.
Még egyszer körülnéztek megszokott élőhelyükön, meneteltek előre, hozzá voltak szokva a sok meneteléshez. Távolodtak egyre csak távolodtak régi otthonuktól. Már a várost is elhagyták, Zéta hirtelen megállította a menetelést így szólt:
– Megpihenünk itt egy kicsit, táplálkoznunk is kell.
– Mindenki legyen óvatos! – mondta Zéta.
Táplálkozni kezdtek a kis hangyák, de Béta valami kecsegtető ágat látott, amin apró zöld levelek voltak kicsit homokosnak látszott. Bétát egyre hajtotta a kíváncsiság egyre közelebb és közelebb merészkedett, a finom falatnak látszó ághoz. Nem is sejtette, mi várt rá ott az igazán csábító falatnál. Az a valami várta és csak várt rá türelmesen. Ahogy ott motoszkált Béta, „szörnyeteg” csapdát állított neki. Béta mozgását érzékelte.” Áldozata mit sem sejtve már... a szörnyeteg egy hangyaleső készült lecsapni Bétára.
(Aurora Amelia Joplin)
Zéta észrevette, hogy kis barátja veszélyben van, és gyorsan visszarántotta Bétát. Így Béta megmenekült a veszélytől. Össze is szidta, miért ilyen figyelmetlen, legközelebb jobban vigyázzon. Zéta összehívta a kis bolyt és hangosan elmondta mire számíthatnak az elkövetkező napokban.
– Kedves Testvéreim! – mondta Zéta.
– Ma útnak indulunk a Nagyerdőbe, ami sok veszélyt tartogat mindannyiunk számára. Arra kérlek benneteket, ami szabályokat felállítok, tartsátok be, ez mind a ti érdeketekben hoztam. Őrszemeket állítok be sorba, úgy vonulunk. Nagy figyelmességet igényel. Fiatal hangyákat állítok őrszemeknek. Az idősebbek, gyerekek, nők középen lesznek a sorban. Most mindenki egyen, igyon, azután indulunk.
Nem soká el is indultak a hosszú útra. Mindenki izgatott volt. a Nagyerdőhöz értek, egy pillanatra megálltak, és mindenki csodálta hatalmas nagy fákat, és érezték a friss fák, növények illatát. Öröm érzés járta át őket, mert ezt bizony a városban nem érzeték, sőt ott csak füst, és szmog terjengett. Beléptek és mentek, mentek szépen sorban Zéta vezér utasítása szerint. Egyre beljebb értek, már egészen az erdő sűrűjében voltak, és sokan féltek, mivel a nap csak itt, ott, szűrődött be a fák lombjai között. Bizony ismeretlen volt sok kis hangyának az erdő, mert eddig csak hallottak róla, de nem tudták milyen is az igazi erdő. A fura hangok, amiket az erdő lakói adtak ki, a madarak, bogarak, ja és a sünik. Az a bizonyos hangyászsün ő is ott élt az erdőben. A hangyák ellensége. Az orra, mint egy porszívóé olyan hosszú és imádja felszívni a hangyákat. Zéta szólt, hogy pihenő, és megálltak enni, inni. Ekkor Zéta elmondta, hogy Oba mesélt a hangyászsünökről neki, ami a legnagyobb veszélyt jelenti majd rájuk az erdőben. Meg is ijedtek a hangyák.
– Azt kérdezték:
– Hogyan védjük meg magunkat tőlük, ha megtámadnak?
– Kitalálunk valamit, ne aggódjatok! – válaszolta Zéta.
Elindultak és folytatták az útjukat. Egyszer csak hangos ágreccsenéseket hallottak, egyre hangosabban, és csak erősödött a hang. A kis hangyák elkezdtek félni, ahogy a nagy szuszogás, és a levelek hangjának zörrenése egyre erősödött.
– Zéta mi ez? Mit csináljunk? Ugye nem hangyászsünök jönnek? – kiabálták a hangyák.
– De bizony azok közelednek! – mondta Zéta. Gyertek ide körém gyorsan. –utasította testvéreit. Sok ideje nem volt, így gyorsnak kellett lennie. Elővette a varázskönyvet, amit Oba adott neki, és elmondta a varázsigét.
– Adiuva nos angelus, in periculo sumus! (Segíts nekünk angyal veszélyben vagyunk!)
Hirtelen nagy fényesség lett és Zanit angyal ott állt előttük.
– Miben segíthetek nektek kedves Barátaim? – kérdezte.
Zéta elmondta, hogy a hangyászsünök perceken belül ideérnek és felfalják őket. Nem tudják megvédeni magukat. Ebben kérik a segítséget. Zanit gyorsan kitervelte, hogy bújjanak el egy fa tövében, addig ő elbánik velük. Oda is értek a sünök, és keresték szimatolták a hangyákat. Meglepődtek amikor a hatalmas hangya angyal állt előttük, a maga pompájában. Jó páran voltak és nem kis termetű sünök, de Zanitnak nem számított. Megragadta őket egyesével, és úgy elhajította a sünöket, hogy az erdő szélén találták magukat. Nem mostanában fognak újra odaérni az erdő közepébe. A hangyák előbújtak, és megköszönték a segítséget Zanit örömmel tette, és úgy döntött végig a kis barátaival marad amíg az Őshazájukba nem érnek. Útjuk csendes nyugodt volt. Biztonságban érezték magukat mivel Zanit ott volt velük, és a ragyogásával bevilágította az útjukat. Megpillantottak egy hatalmas nagy fát. Ekkor tudták ez a fa az Ősi családjuk fája. Hazaértek.
(Rose Logan)
Látták maguk előtt, az óriási fát, vaskos erős törzsével, a lombkoronája, szélesen meredt az ég felé. A hangyák nagyon aprónak látszottak, a fához képest. Egy darabig még ámulva, nézték a hatalmas fát. Zéta egyszer csak megtörte, az ámulat varázsát, így szólt:
– Kedves kis hangyáim! – nagy területnek látszik, valahol keresünk magunknak, egy biztonságos helyet, letelepedünk. – mondta Zéta határozottan. Így is tettek sorba álltak, fegyelmezetten, menetre készen elindultak, az új területüket megtalálni. Meneteltek már hosszú ideje, egyszer csak Zéta a sor élén menetelve, hirtelen megállt. Zéta egy csodálatos területet vett észre, szép fákat látott maga előtt. Az egyik kisebbnek látszódott a többitől. Lombkoronája biztonságot nyújtott látszólag. A kisebb fát látva, Zéta felkiáltott:
– Ez lesz az! kis hangyáim! – Itt letelepedünk. – mondta határozottan Zéta.
– Meg kell építenünk a várunkat, – mondta igazán határozottan Zéta kapitány. Elkezdték szorgalmasan építeni a várukat, mindenki tudta mi a dolga. Nemsokára a szorgos munkájuknak köszönhetően elkészült a váruk. Zéta vezérük úgy gondolta, most már biztonságban lesznek. Rájuk borult a csillagos éjszaka. Nyugovóra tértek, hosszú volt a napjuk. Rájuk virradt a hajnal, mindenki tudta a dolgát a kolóniában.
(Aurora Amelia Joplin)
Nagyon szépen haladtak a váruk felépítésével. Szorgosan dolgoztak, és el is készültek a munkáltokkal. Boldogok voltak, mert szabadon élhettek az erdőben. Boldogságuk hirtelen véget ért, mert jött egy idegen hangya hírnök egy másik bolyból.
– A hangya vezért kapitányt keresem! – mondta.
– Tessék itt vagyok! Mit szeretnél? Mi járatban vagy nálunk? – kérdezte Zéta.
– Ez itt a mi területünk, nektek itt nem lehet letelepednetek. Menjetek el innen, vagy mi fogunk elüldözni titeket! Ezt üzeni a mi királynőnk Alisa! – adta át az üzenetet a hangya hírvivő.
– Nagy utat tettünk meg mire ideértünk, és sok nehézségen ment keresztül a mi kis kolóniánk, nem megyünk innen sehova! Ha kell harcolunk veletek! – válaszolta felháborodottan Zéta!
– Ailsa királynőnek nem fog tetszeni a válasz. – mondta a hírnök.
– Nem érdekel, ezen nem változtatok! Mi itt maradunk! Jöjjön ide a királynőd és beszéljük meg a dolgokat, mi nem szeretnék harcolni veletek, de ha muszáj akkor harcolunk. – válaszolta Zéta kapitány.
A hírnök elköszönt és hazaindult. Zéta összehívta a bolyt, és elmondta lehet harcolniuk kell. Fel kell készülniük. Elővette a varázskönyvét, és tanulmányozta. Másnap egy csapat hangya közeledett feléjük, ahogy oda értek látja Zéta, hogy elől egy gyönyörű hangya sétál. A királynő Alisa volt az. Megállt Zéta előtt. Annyira szépnek látta a kapitány, csodálta a méltóságát, a tartását egész lényét. Beleszeretett első látásra. Alisa is nézte Zétát, látta milyen erős, és micsoda tartása van, még jóképű hangya is. Királynőként tudta nem mutathatja ki az érzéseit, pláne nem most, mikor egy idegen kolóniával kell harcolniuk, ha nem sikerül megegyezniük.
– Alisa vagyok a kolóniám királynője! – mutatkozott be.
– Zéta vagyok a kolóniám kapitánya! – válaszolt Zéta.
– Szeretném megtudni milyen ajánlattal vagy nekünk, hogy döntöttetek? Elköltöztök? Vagy harcoltok? – kérdezte Alisa.
– Maradunk! Szeretnék veled megegyezni. Mit szólnál hozzá, ha egyesülnénk? Összeállnánk egy nagy kolóniává? Ne harcoljunk, ne ártsunk egymásnak. Miért halnának meg a testvéreink csak azért, mert ki akarnád sajátítani a te bolyodnak ezt a területet? Éljünk együtt békességben. – válaszolta Zéta.
– Hát erre nem számítottam. Bölcsen gondolkodsz, jó vezér vagy. Ti többen vagytok, mint mi ahogy látom. Benne vagyok. Nincs királynőtök?
– Nincsen, mert mi egy nagy városból költöztünk ide. Te leszel a mi királynőnk. – válaszolta Zéta.
– Rendben. Mi költözünk ide hozzátok. Sok munka lesz a kolónia bővítése. – mondta a királynő.
Zéta és Alisa körbejárták a bolyt. Mindent megmutatott neki Zéta. Nagyon megkedvelték egymást. Teltek a napok a kolónia szépen épült. Alisa és Zéta egymásba szeretettek. Ahogy elkészültek a kolónia bővítésével, nagy ünnepséget rendeztek. Alisa és Zéta egybekeltek. Boldogan éltek a Nagyerdőben. Hatalmas nagy kolóniát hoztak létre.
2024. február 14., szerda
A Varázskert Titka
A Varázskert Titka írta: Aurora Amelia Joplin és Rose Logan
(Rose Logan)
Létezett egy csodaszép kert, amelyben három különleges
fa élt. Az egyiknek színarany levelei voltak, a másiknak ezüst levelei, fénylőn
szikráztak, a harmadik fának gyémánt levelei, pompázatosan csillogtak ebben a
káprázatos kertben. Ahol mindig sütött a nap illatoztak a jázminbokrok, és sok
ezernyi virág, végtelenül virágzott. Ebben a kertben volt egy igazán érdekes
ládika, varázsereje móresre, tanítja a hazudozókat. Megátkozva őket. Csak annak
nyílott ki, aki tiszta lelkű és igazat mond, neki egy kívánságát teljesíti.
Mimi és Valter két kis törpe, akik az üveghegyen is
túl éltek, egy erdőben. A fák csodálatosanzölden virítottak. Egy kis patak
csörgedezett, benne aranyhalak vidáman úszkáltak. Apró pici gombaházakban
laktak. Mimi mindig igazat mondott, úgy gondolja, hogy az őszinteség eléri acélját.
Ezzel szemben Valter hazudós, folyton füllentett, bosszantotta törpe társait
úgy gondolta jó móka. A törpe közöség vezetője Tibold, összehívta kicsinyke
népét, mindenkivel meg volt igazán elégedve. Csak egy valaki tűnt ki
viselkedésével, szóvá is tette.
– Mindenkivel meg vagyok elégedve, csak van egy
kivétel. – Mondta szigorúan. Siri csend lett, mindenki a másikra nézett. Tibold
nem hallgatott tovább. – Lépj ki, Valter gyere ide elém! – Valter kissé
megijedve szomorúan ballagott a tömegből.
– Valter ez így nincs rendjén. – mondta Tibold. –
Folyamatosan füllentesz mindig, mindenkor, és mindenkinek. – Valter
megszeppenve hallgatott.
– El kell innen menned! – Meg kell keresned a
varázskertet, ahol létezik egy varázsládika. A hazudozókat móresre tanítja, a
tisztaszívűeknek, lehet hozzá egy kívánsága.
– Hogy nehogy máshová menjél, ezért úgy döntöttem
veled megy Mimi is!
– Induljatok, hosszú az út a varázskerthez. –
Útrakészen hátizsákjukkal a hátukon, elindultak. Mentek-mentek, már jó ideje
úton voltak. Valter szomorúan nézett maga elé, ezt már nem találta mókásnak.
Mimi látta rajta, hogy bánatos. Így szólt.
– Mi a baj? -miért lógatod ennyire az orrod? – Valter
kis idő múlva reagált.
– Ez már nem is olyan vicces, hogy el kell mennem
otthonról.
– Sokat füllentesz! – mondja Mimi.
– Csak tréfának szántam, nem akartam senkit bántani.
– Hazudozni, nem szép dolog még tréfából sem! – mondta
Mimi vállát megfogta Valternak.
– Az őszinteség kifizetődőbb!
– Igazán nem akartam rosszat, csak tréfálkoztam. –
válaszolta Valter.
Mentek, már jó távol jártak otthonuktól, egyszer csak
szembe jött velük az úton egy eléggé fura szerzet.
(Aurora Amelia Joplin)
Nézték a fura szerzetet, méricskélik meglepődve mivel
elég furán néz ki. Nem mernek közelebb menni kicsit féltek tőle. Nem láttak még
ilyen lényt. Mohába és falevélbe volt öltözve. Ő volt a magányos tündér.
Valamikor a tündérekkel élt együtt, de ma már nem igazán.
Emlékeztetett tündérre a külsője. Hosszú fehér
szakálla a térdéig ért, és a haja a derekáig. Arca piszkos volt alig látszott a
szeme a sok falevéltől. Mimi és Valter úgy döntött közelebb mennek és
megszólítják. Magányos öreg tündér nézte és várta, hogy közeledjenek. Ritkán
jár az ő területén idegen. Mimi megszólította.
– Szia te ki vagy? – Kérdezte a kis törpe lány.
– Sziasztok, Én itt élek már ezerkétszáz éve az
erdőben, tündér vagyok. A nevem Lob. Mi járatban vagytok ezen a helyen? –
kérdezte Lob
– A varázskertet keressük, ahol létezik egy
varázsládika. – mondta szomorúan Valter
– Hallottam már róla, és magam is jártam ott. Mi
rosszat tettél és hogy hívnak titeket? – kérdezte Lob
– A nevem Mimi, és ő pedig Valter. – válaszolta Mimi.
– Gyertek be az otthonomba és beszélgessünk. –
Invitálta be Lob a két kis törpét. Mimi és Valter elindultak Lob után. Egy
fákból összerakott bunkerbe élt Lob, ahol egy ágy asztallal, két székkel volt.
Gyümölcs teával kínálta őket, és az erdőben szedett magokkal.
– Elmondom nektek az én történetemet, miért élek itt
egyedül, magányosan. Valamikor a tündérbirodalomban éltem a családommal, ez már
nagyon régen volt. Rossz pajkos kis tündérgyerek voltam. Hiába próbáltak a jóra
tanítani, mindig valami rosszat tettem. A varázslatokat is rosszra használtam,
nem ártottam senkinek, csak bosszantottam, és füllentettem, letagadtam a
dolgokat. Egyszer nagyon rosszat tettem akkor bizony már nem nézték el nekem.
Egy varázsigét egy tündér társamra irányítottam, aki bizony nagyon beteg lett. Úgy
kellett visszafordítani a bölcs tündér királynak a varázslatomat. Nem
gondoltam, hogy én ártok a társamnak, eszembe sem jutott. Játéknak tekintettem,
nem fogtam fel, hogy mit teszek. Ekkor történt, hogy elküldtek a varázserdőbe a
varázsládikához, hogy segítsen rajtam. Kigyógyuljak a beteges rosszaságból. El
is mentem. Hát ahogy odaértem, éreztem, hogy hatalmas erő árad a ládából.
Megszólított és azt mondta nekem csak akkor tudom kinyitni, ha a szívem tiszta
és nem hazudok soha többet. Én jó mókának gondoltam, játéknak vettem az egészet.
Nem éreztem komolynak. Könnyelmű voltam. Elmondta nekem, ha kinyitom, és nem döntöttem
el véglegesen, hogy megváltozom, és abba hagyom a füllentést, hazudozást akkor rossz
sorsom lesz, és átok lesz rajtam egész életembe. Én kinyitottam. A szívembe
éreztem egy hatalmas fájdalmat, azt hittem meghalok. Tudatosult az eddigi sok
rossz dolog, amit másoknak okoztam, tudtam már késő A tündérbirodalomba nem
térhettem vissza. Összetörtem egy életre. Segítek neked Valter elkísérlek a
varázserdőbe a varázsládikához. Megtanítalak hogyan tudj megváltozni és hogyan
állj készen a láda kinyitására. Szeretném jóvá tenni azt a sok rosszat, amit
másoknak okoztam Így az én lelkem is felszabadul, és visszatérhetek a családomhoz.
Induljunk hát a hosszú útra. Sok minden vár még ránk. Bizony keresztül kell mennünk
egy gonosz gnómok által lakott erdőn, ami nem lesz könnyű.
– Köszönjük szépen Lob, hogy segítesz nekünk – Mondta
Mimi. Elindultak A hosszú útra, és a két kis törpe izgatott lett, ha a gnómok
erdejére gondoltak.
(Rose Logan)
Elindultak így hárman a hosszú útra, közben arra
gondoltak mi fog történni, ha a gnómok erdejébe érnek. Bennük volt a félsz
rendesen. Lob már tudta mennyire veszedelmes lények. Ő is épp, hogy megmenekült
a karmaik közül. Rossz rá gondolni is. Hessegette el a gondolatát. Megnyugtatólag
így szólt. Megtörve a csendet mert látta, hogy a két újdonsült barátja kissé retteg.
– Nem lesz baj majd harcolunk egymásért. – felelte Lob
nyugodt hangon. Mimi kíváncsian kérdezte.
– Hogy néznek ki ezek a gnómok?
– Hát, görnyedt púpos a hátuk esetlenül járnak, hosszú
nagy karjaik, éles karmaik vannak, csúnya fogaik, és nagyon büdösek. – Mimi
megijedt a hallottaktól. De nem gondolt rá, bátorságot gyűjtött magában.
Addig-addig gondolkoztak út közben amíg egyszeriben köd lett előttük, és kissé
hideg szél fújt. Nem láttak a sűrű ködfátyoltól. Megérezték, hogy odaértek a gnómok
erdőjében. Mocsaras lápos vidék tárult eléjük. Az erdő közepén egy tó volt,
amiben nem úszott még egy árva aranyhal sem. Rémisztő vidék, Baglyok huhogtak a
kopasz indával körbetekert fákon. Éjfekete hollók károgtak vészjóslóan.
Farkasok vonyítását hallgatták a távolból. A köd remekül elrejtette a szemek
elől a gnómok közeledését. Megálltak a tó előtt, nagy nehezen sikerült be
azonosítaniuk a köd ellenére is. Úgy gondolták, hogy elrejtőznek valahová,
faragnak fából lándzsákat. Legyen fegyverük a gonosz lényekkel szemben. Úgy is tettek
a tó mellett állt egy kis viskó, farakással.
– Micsoda szerencsénk van. – mondta Lob.
– Nálam úgyis mindig van kés. – Meg örült neki.
Leültek a tuskókra, és Lob elkezdte faragni a lándzsákat. Valter és Mimi
felálltak, gyorsan tüzet raktak, mert már lenyugvóba járt a nap. Egyre hidegebb
lett a tájon. Kis idő elteltével, Lob kifaragta fegyvereiket.
– Térjünk nyugovóra! – Mondta.
– Óvatosnak kell lennünk. Elkell oltanunk a tüzet,
nehogy a gnómok észre vegyenek minket. – Izgatottan mondta. Szerencséjükre a
tűz épphogy parázslott. Hamut szórtak rá. Lehasaltak a fűbe, és vártak
lándzsájukkal felfegyverkezve a köd rejtekében. Akkor jöhet a gnómok támadása.
(Aurora Amelia Joplin)
Miközben a hideg, nyírkos éjszakában lándzsával a
kezükben várták a gnómok támadását, nagyon féltek a kis törpök. Soha nem voltak
távol az otthonuktól. Valter szégyellte, és bántotta, hogy Miminek miatta kell
átélnie ezeket a félelmetes dolgokat. Egyre jobban kezdte megérteni, miért is
nem szabad hazudozni, és füllenteni. Félelmetes volt a környezet. A nagy
csendben hallaniuk a farkasok vonyítását. A csillagokat a köd miatt nem
lehetett látni, sem a holdat, nagy volt a sötétség. Fáztak, vacogtak. Lob
megszólalt.
– Van egy tervem, persze ez változhat. De próbálunk a
terv szerint cselekedni, ha jönnek a gnómok. Muszáj, hogy minél hamarabb
sérülésmentesen ki tudjunk jutni az erdőből. Használnunk kell a lándzsáinkat
Nem sok varázserő m maradt, de annyi igen, hogy felhasználjam a védelmünk
miatt. Ti is tudtok varázsolni? Milyen varázslatot tudtok majd a védelmünk
érdekében használni? - kérdezte Lob
– Altató varázslatot ismerjük, de csak pár percig hat,
mert gyengék, kicsik vagyunk. – válaszolta Valter
– Az nagyon jó, mert amíg egyszerre elmondjátok, én a
lándzsámmal távol tartom a gnómokat. A karmaikban mérgek vannak, ha
megkarmolnak meghalunk. Lassúak, de a hosszú kezeik, és nagy karmaik
veszélyesek. Az a pár perc elég lesz, hogy jó messzire fussunk, ha felébrednek én
meg elmondom az én bénító varázsigémet, ami szintén rövid ideig tart, mert az
átok miatt nincs sok erőm. Amíg ledermednek ki tudunk szaladni az erdőből. A
gnómok soha nem mennek ki az erdőből. Akkor értitek ugye mit kell tennetek?
– Igen, értjük! – Suttogták csendben egyszerre,
félelemmel a szemükben a törpék.
Elkezdett hajnalodni, hangokat hallottak, lépéseket,
mint amikor a faág reccsen a talpak alatt. Egyre közelebb hallották. a
lépéseket. A gnómoknak kiváló volt a szaglásuk, és jól láttak a sötétben. Lob,
Mimi, és Valter érezték a bűzüket, rettentő büdösek voltak. Az volt a jó, hogy szemből
közeledtek, és mivel hajnalodott lehetett látni, a köd is feljebb szállt.
Hirtelen előbukkantak a bokrok mögül. Mind a hárman felpattantak, Lob előlépett
a lándzsával elkezdett döfködni, mert az egyik gnóm felé szaladt a hosszú kezét
kinyújtva karmolni készült. Mimi és Valter hangosan mondta a varázsigét.
– Omnes gnomes dormiunt ilicet! (Összes gnóm azonnal
elalszik!) – hangzott el a varázsige.
Az összes gnóm összecsuklott, és elaludt. Lob már
teljesen kimerült a lándzsacsatában, de nem sérült meg. Összeszedte maradék
erejét és mindhárman szaladtak ahogy csak tudtak az erdő széle felé. A gnómok
felébredtek és rohantak utánuk. Lob megállt, és hangosan kiáltotta.
– Nemo ex gnomes movere potest! (Egyik gnóm sem tud
mozogni!) – Mondta hangosan Lob.
A gnómok, mint a szobrok lebénultak, mozdulni sem
tudtak. Lob, Mimi, és Valter szaladtak és végre kiértek az erdőből sértetlenül.
Ahogy elhagyták az erdőt, leültek és kifújták magukat, megpihentek. Itt már a
nap is sütött és végre a levegő is tiszta volt. Finom virágillat szállt, a madarak
csiripeltek.
(Rose Logan)
Végre fel lélegezhettek, a veszély elmúlt. Mimi
szimatolta, a varázslatos illatot. – Mehetünk tovább? – Kérdezte Lob. Már nincs
messze a varázskert! – mondta biztatólag. – Indulhatunk! – válaszolta Valter és
Mimi. Nagy nehezen elindultak, de élménnyekkel telve. Egész úton a diadalmas
győzelmükről beszélgettek. Friss volt még bennük az élmény. Csak remélni
tudták, hogy nem jön újabb veszedelem az útjuk során. Már közeledtek a
varázskerthez. Nyugalmat árasztott, friss mámoros illatokat. Csodaszép
pillangók kísérték a varázskert kapujáig, őket. Röpködtek körülöttük. Amelyen
hófehér rózsák nyíltak. Illatukkal csalogatóan, csiklandozva orrukat. Egyszer
csak eléjük tárult, egy fantasztikus látvány, a három mesebeli fa egyike
rejtette a varázsládát. Arany, ezüst, gyémánt. Szemet gyönyörködtetően
csillogtak a napfényben. Mind a három hősünknek, tátva maradt a szája. Lob,
Valter és Mimi oda álltak az első fa alá, aranylóan csillogott minden levele.
Oda mentek, közel az első fához Lob mondta, hogy mondják együtt a varázsigét,
amely így hangzott:
– Videamus Kert magicae! (arca ami annyit tesz!)
– Lássuk, a kert varázsládáját. – Fényesen ragyogott a
fa, de nem történt semmi.
– Az arany fa alatt nincsen.
– Menjünk az ezüst fához. – Odamentek a fa levelei
szikrázóan csillogtak.
– Itt is mondjuk el a varázsigét. – Mondta Lob, Mimire
és Valterre nézve. Együtt elkezdték mormolni.
– Videamus Kert magicae arca! (Lássuk, a kert
varázsládáját!)
Ezüstösen fénylett, a fa, de itt sem történt semmi,
odamentek a harmadik fához. Kristályosan ragyogott, a napfényben.
– Na mondjuk, egyszerre! Videamus Kert magicae arca!
(Lássuk, csak a kert varázsládáját!)
Szikrázó varázslatos fénnyel, hirtelen megjelent a
láda. És valóban hatalmas erőt árasztott magából. Ott álltak percekig előtte,
nem mert egyikük sem csinálni semmit. Lob tudta mire képes. Valter bátorságot
gyűjtve még közelebb ment. Arra gondolt, ha fél őt is megátkozza a láda amiért
rosszul viselkedett. Füllentett, hazudozott. De Mimi is vele volt. Valter
óvatosan elfordította, a láda kulcsát, lassan nagyon lassan. Valter azóta
nagyon megbánta hazugságait. Elfordult a zárban a kulcs. Katt-katt-katt,
hangzott a kulcs hangja. Valter felnyitotta, iszonyatos fény áradt ki a
ládából. A kis törpe hirtelen a földre zuhant, elájult. Mimi élezgette a magatehetetlen
Valtert de nem mozdult. Odafordult a ládához, minden erejét összeszedte, így szólt.
– Az lenne a kívánságom, a barátom térjen magához, és
Lob hadd élhessen a tündér családjával. – A láda egyszeriben megszólalt.
– Szokatlan, kétszer kívántál tőlem! De mivel, neked
van a legtisztább, őszinte szíved, teljesítem, amiket kívántál. – Egy hatalmas
fény kíséretében, a láda eltűnt, mintha a föld nyelte volna el. Kicsit várt
Mimi de semmi nem történt. Könnycseppek gördültek le arcáról.
(Aurora Amelia Joplin)
Mimi Valter mellett térdepelt, és szólította,
élesztgette, de semmi reakció nem volt. Zokogott. Lob is dermedten figyelte
Valtert. Megszólalt;
– Mimi, várni kell egy kicsit amíg a varázsládika
teljesíti azt, amit Valter kért. Nyugodj meg kérlek. Csendben vártak, Mimi
abbahagyta a sírást. Egyszer csak hatalmas fényörvény kerekedett, mint egy nagy
tornádó felettük, ragyogó apró fénycsillagokból állt. Beborította mind a hármójukat.
Furcsa melegséget éreztek az egész testükben ahogy átjárta őket. Valter
kinyitotta a szemét. Mosolygott Mimire és Lobra mert csodásat álmodott, és
boldognak érezte magát.
– Mi történt? - kérdezte
– Elájultál. - válaszolta Mimi
– Fantasztikusat! álmodtam. Minden ragyogott és
beszélgettem egy tündérrel. Azt mondta nekem, hogy a szívem megtisztult, és
mivel nem magamnak kívántam, hanem a barátaimnak ezért teljesíti a
kívánságomat. - mesélte el az álmát Valter
Hirtelen Lob elkezdett változni. Minden falevél és
moha eltűnt róla, a szakálla, és arca egész teste megtisztult. A szárnyai el
kezdtek kinőni, és elkezdett ragyogni az egész teste. Újból igazi tündér lett.
Boldog volt, és mosolygott. Hazatérhet a családjához ennyi év után.
– Gyertek! induljunk haza. Tudjátok újból át kell
mennünk a gnómok erdején. Most már, teljes varázserővel rendelkezem. Biztosan
kaptatok ti is ajándékot a varázsládikától, nem éreztek semmit? - kérdezte Lob
– Erősebbnek érzem magam. - mondta Mimi
– Én is. - válaszolt Valter
Elindultak haza, még visszanéztek a csodás
varázskertre, hangosan megköszönték a varázsládikának a sok szépet, amit
kaptak. Elérték a gnómok erdejét. Lob azt tanácsolta, hogy próbálják ki hátha
láthatatlanná tudnak válni. Akkor elkerülhetik a harcot a gnómokkal. Beléptek a
sűrű erdőbe, újra köd volt mindenütt, kezdett sötétedni. A hollók károgtak, a
farkasok vonyítottak, félelmetes volt. Megálltak. Lob elmondta a varázsigét,
ami láthatatlanná tudja tenni őt. Kérte mondják utána a törpék.
– Invisibilis sum! - mondta Lob (láthatatlan vagyok!)
– Invisibilis sum! - mondták egyszerre a kis törpék,
és működött nekik is a varázslat.
Mind a ketten, és Lob is láthatatlan lett. Gyorsan
átszaladtak az erdőn. A gnómok érezték a szagukat és idegesek lettek, de mivel
nem látták őket, így gyorsan ki is értek az erdőből. Visszaváltoztak és mentek
Lob otthonához. Lob megköszönte nekik, hogy hozzásegítették ahhoz, hogy
visszakapja a régi önmagát. Mimi és Valter is meg köszönte neki, hogy segített nekik
eljutni a varázsládikához és megtanította őket sok mindenre. Megölelték egymást
és elköszöntek egymástól. Lob visszavarázsolta magát a tündérbirodalomba, ahol
nagyon megörültek neki. Mimi és Valter izgatottan indult haza. Amikor
megérkeztek egyből kérdezték tőlük, hogy mi történt. Boldogan mesélték el az
izgalmas kalandjukat. Mindenki büszke volt a két kis törpére. Valterra meg
különösen, hogy mekkora hatalmas, tiszta szíve lett. És nem hazudott többé.
Boldogan éltek, és sok örömet adtak a törpe családjuknak.